Ildhjertet...
- Har du fyr? - Ja visst.
Har du sett dette? Corky?
Corks!
- Hvor er Corks? - Jeg skulle jo kalle ham pappa.
- En fattig kvinne er nå rik. Hva så? - Katherine Grey.
Min kusine!
- Har aldri hørt om henne. - Vi har ikke mye til felles.
Hvorfor kan ikke noen dø og la meg arve en halv million pund?
Alle de rette handelsmennene ville blitt belønnet.
Du tenker alltid på andre, mamma.
Jeg tror jeg bør invitere Katherine. Litt Riviera-sol vil oppmuntre henne.
- Frekkheten har jeg arvet etter deg. - Stå på, ellers blir det alt du får.
Er det ham? Herregud...!
Monsieur Poirot? Jeg tror jeg dåner.
Min datter er en stor beundrer av Dem.
Mr Poirot... Rufus Van Aldin. Jeg er i olje, billedlig talt.
Ruth. Høyvelbårne mrs Derek Kettering hvis jeg prøver å bestille bord.
Jeg er en stor beundrer av Deres bedrifter.
Det er min fødselsdag i dag. Jeg skal ha selskap her i kveld.
Si at De kommer, ellers blir kvelden ødelagt!
Nekter De å gjøre en pike en tjeneste på hennes fødselsdag?
Lesbisk, selvsagt. Men amerikanere er jo så elendige til å velge koner.
Rufus Van Aldin giftet seg med en sangerinne som drakk bort figuren.
Da barnet ble født, hun som danser,-
- rømte hun til Buenos Aires og lot ikke høre fra seg igjen.
Det sies selvsagt at Van Aldin fikk henne myrdet.
Han ser rett på meg!
Er hun ikke fantastisk? Se, som hun danser!
- Jeg merker at De forguder henne. - Til vanviddets rand.
Og å kjøpe en edelstein til henne, så praktfull som Ildhjertet...
- Skarpere enn diamant, rødere enn blod. - De kan Deres steiner.
Århundrer med lidelse ledsager denne steinen.
- Svik, mord... Den er en berømthet. - Å anskaffe den var underholdende.
- Noe å drikke? - Takk.
- Noe med den herren mishager Dem. - Jeg ser ingen herre.
Jeg ser Derek Kettering, min lykkejeger-svinepels av en svigersønn.
Jeg er gal etter deg, Ruth. Det er vi alle sammen.
Enkelte av oss er bare gale.
- Du gjør meg flau. - Aristokrater blir ikke flaue.
Dere angir tonen.
Hvorfor kobler kvinnene ut hjernen når kjeltringene begynner med sin smiger?
Hvorfor kunne hun ikke giftet seg med en dumrian som tok seg av henne?
Som Knighton. Min sekretær, major Knighton.
For en glede, monsieur Poirot.
I like måte, major. Unnskyld meg, mine herrer.
Jeg kalte deg kjedelig. Unnskyld.
Jeg er blitt kalt verre ting. Som regel av Dem.
Kort.
- Hører du ikke hva jeg sier? - Jo, men du skylder meg en god del.
Vil du gi meg kortet eller ikke? Mange takk! Satan!
- En hånd til. - Jeg sparker ikke en som ligger nede.
Maken til sludder. Selvsagt er det din stil. Del ut.
- Du er full. - Kjære greve...
Skal man sitte og se på deg, må man være full.
Del ut nå!
Unnskyld...
Tillat meg å gratulere med Deres utsøkte valg av bourgogne.
- Unnskyld, det var uvørent av meg. - Nei da. Jeg hører ikke hjemme her.
Au contraire. De passer perfekt inn i miljøet.
- Hercule Poirot. - Katherine Grey.
- Så hyggelig... - I morgen søker min datter skilsmisse.
Er Ruth klar over det?
Jeg er ikke sikker på om hun blir begeistret.
Du får 100 000 pund.
- Er det ditt høyeste bud? - Det er mitt eneste bud.
Da så...
Du kan ta småpengene dine-
- og stappe dem opp i kolonistrumpen din.
Det har vært fryktelig hyggelig...
Men min kone lurer nok på hvor jeg er.
Hun skal til Nice. Jeg blir kanskje med.
Det kan pigge opp ekteskapet.
Hvis du ikke går med på skilsmisse, kan jeg skaffe beviser for utroskap.
Fra hennes side, uten tvil. Ikke fra min.
Junior har vært stridsudyktig siden jeg begynte å drikke whisky til frokost.
- Kom deg til helvete ut! - Gjerne.
Fabelaktig fest.
Den ene dagen pleiet jeg en rik, gammel dame.
- Den neste dagen er jeg en selv. - Nei, nei... Ikke gammel.
Det er underlig. Når en som aldri har hatt penger plutselig får en masse,-
- blir en mengde ukjente slektninger plutselig svært gjestmilde.
De gjør Dem selv en bjørnetjeneste ved å si slikt.
Lady Tamplin, en kusine jeg har truffet én gang i voksen alder,-
- har invitert meg til Rivieraen. Derav alt dette.
Jeg ville bli i London i noen dager for å spjåke meg opp.
Spise her, for eksempel, og lære meg å bruke kniv og gaffel.
- Jeg var ynkelig med vinkelneren. - Alt en trenger, er gode manerer.
Resten er bare tøys og snobbethet.
Reiser De med Det blå toget? Det gjør jeg også!
Det skal bli herlig å få fortsette å konversere med Dem.
- De kan styre meg gjennom bestikket. - Jeg kan bli som en onkel.
Ja, en onkel. Det er akkurat det jeg trenger.
Papa Poirot står til tjeneste.
Skynd deg...!
Mon petit ange... Uten deg er livet mitt meningsløst.
I så fall må du få meg, og det skal du få.
På toget.
Det skal bli en ære å reise på tredje klasse.
Men tro ikke at min lidelse blir mettet av én natt.
I Nice må du stikke av og være sammen med meg.
Nei, ikke i Nice.
Man forstår at du fortsatt har litt kjærlighet til din mann, men...
Nei, det er ikke Derek, men en annen.
En som jeg må møte på egen hånd.
Ikke se så bedrøvet ut. Ingen grunn til å være sjalu.
Det ser smertefullt ut.
Da burde du ha sett den andre fyren.
- Kan jeg...? - Nei da.
Det var vennlig av Dem. Nei, jeg klarer meg.
Dette er jeg vant til. Jeg pleier å komme fram til slutt.
Miss Milesi?
I morgen flyr vi til Paris og åpner en konto til Kettering.
Å late som om man blåser i penger er én ting.
Å ha dem i hendene er noe annet.
Nei, jeg skal gå og legge meg! God natt.
Sjalene blir båret loddrett i år.
- Var festen fin, frue? - Fantastisk.
- Tusen takk, pappa. - Du er en fantastisk jente.
- Du tar vel ikke den med på toget? - Tror du jeg er gal?
"Reis aldri med noe du ikke kan miste." Hvem har sagt det siden jeg var fire?
Jeg skal be mine folk snakke med Dereks advokater.
Når du er tilbake, er alt over. Sov godt, lille bjørn.
- Legg det et trygt sted, Mason. - Ja, frue.
- Tar vi det med, eller blir det her? - Vi tar det med.
Calais kl 17.30
Alle som er noe...
Monsieur Poirot?
Beklager forstyrrelsen. Artisjokker... Holder man gaffelen slik eller slik?
Jeg bare erter Dem.
Hold igjen det fordømte toget!
- For noen rare mennesker som er her. - Ja, jeg tror ikke vi vil kjede oss.
Koffertene, fort!
Billettene...
For en historie, skatt!
At gamla utåndet i badekaret, og at du fant henne...
Det er Rosie Tamplin. Kjenner du meg ikke igjen?
Man håpet at du ville besøke oss,-
- men det var vel travelt i Surrey. - Hampshire.
Corky og jeg syns at vi må ta godt vare på deg,-
- så hvorfor ikke overraske deg på toget? Voilà!
Snakker du fransk? Ikke tenk på det, de rette menneskene snakker engelsk.
Her er de endelig! Min datter Lenox.
- Spedbarnet er min mann Corky. - Han er selvsagt ikke min far.
- Er jeg mann nummer fire, elskling? - Pluss/minus noen få.
Vi skal ha fest til din ære i morgen, Katherine.
Hele Nice kommer. Det blir nok festlig.
Den stakkars piken kom hit for å lese, så nå skal vi la henne være i fred.
Husj! Vi kan snakkes under middagen.
- Hvilken kupé bor du i? - Nummer sju.
Ved siden av Lenox! Dere kan snakke gjennom veggen hele veien til Nice.
- Hun er litt av en dame. - Vi er ikke her for å more oss.
Hotell George V Paris kl 19.00
- Det var det. - Syns du jeg gjør noe galt?
Som kjøper ut Kettering? Kanskje ikke, men det er fordømt irriterende.
Nå trenger jeg et langt bad, og så skal jeg legge meg.
Jeg trenger ikke hjelp med det, så jeg sier god natt.
Men mor deg, du. Jeg spanderer. Noen må jo more seg i Paris.
- Er det ledig her? - Jeg venter besøk.
Si ifra når han kommer så flytter jeg meg.
Jeg pleier å skrive postkortene før ferien.
- Jeg kjeder meg. - Selvsagt, det er hormonene.
Kan ikke du finne en liten venn å leke med, Corky?
- Treng deg på om fem minutter. - Du gjør meg til prostituert!
Det ville vært enkelt. Jeg hjelper deg å få venner.
Han er min mann. Jeg elsker ham.
Nei, han er ikke ektemannen min.
Jeg så deg komme ut fra nummer sju.
Kan du gjøre meg en kjempestor tjeneste?
Kan du bytte med meg? Min jomfru flytter all bagasjen.
Nummer sju ligger mer beleilig til.
Den enden av vognen er nærmere ham.
Jeg ber deg gjøre det for den sanne kjærlighetens skyld.
Naturligvis.
Gudskjelov at du er en dame av verden. Steward!
- Miss Van Aldin? - Gi dette til min jomfru.
Jeg vet det. Navnet pleier å slå ned som en granat.
Alle lurer på om de kan spørre om min mor, om jeg husker henne.
Sannheten er at jeg ikke husker henne overhodet.
Når jeg lukker øynene, er det ingenting.
Bare et stort tomrom som jeg har båret med meg hele livet.
Gi meg fyr.
Un cassis, s'il vous plaît.
Monsieur Poirot! Jeg ante ikke at De var med på toget.
Og De reiser med denne damen? Da må dette være Deres plass.
- Det hadde man ikke ventet seg. - Jeg er hennes onkel.
Så hyggelig... Ikke rart at hun har så frisk hud.
Jeg bør kanskje si at De er min livvakt.
Advokatene sa at jeg ikke burde reise noe sted uten å ha et testamente.
Men etter et helt liv som hushjelp liker jeg ikke når andre bestemmer.
Jeg skal gjøre det, så snart jeg kommer hjem.
Med oddsen 5 til 1 blir jeg neppe myrdet de nærmeste dagene.
5 til 1... Det overslaget misliker jeg.
Jeg foretrekker partall. Oddetall gjør meg...
Monsieur Poirot... Jeg er så glad for at De er her!
Hørte jeg navnet Poirot? Så spennende. Jeg får knapt puste.
Har De bestilt hotellrom?
De må avbestille. Alle franske hoteller er uutholdelige.
De skal bo hos oss.
Et øyeblikk!
- Mrs Kettering sa... - Mr Kettering hørte det.
Han har allerede sett sin kones hals bar.
- Det er vel derfor du er her? - Utrolig nok ikke.
Jeg tenkte at uten din far og andre velvillige faktorer-
- kan vi kanskje ordne opp i saker og ting.
Men så oppdaget jeg at den vennligste faktoren er på toget!
Vær forsiktig. Han er ikke den han utgir seg for.
Enda en måte han er forbløffende ulik deg.
La Roche er en falskspiller, en bondefanger!
- Jeg vil ha skilsmisse! - Nei, det vil du ikke.
Jeg vil skilles, og det gjør deg livredd,-
- for det betyr adjø til den amerikanske melkekua!
Jeg har aldri sett deg som en ku.
Muligens som en hest, å satse på.
Da er det best at du tar så mye du kan.
Saken er...
Det er ikke nok.
- Du er utålelig! - Men jeg har aldri løyet for deg.
- Hvem er det? - Det er meg. Bordet vårt er klart!
De forstår...
Det fotoet ikke viser, er at mannen er enda lykkeligere enn barnet.
Datteren som han forguder, elsker ham av hele sitt hjerte.
Det er et udødelig øyeblikk!
Det trodde jeg også.
Så tok pappa livet av seg.
Da fotoet ble tatt, hadde han nesten tusen ansatte.
Da Van Aldin Oil ville kjøpe ham ut,-
- gikk han med på det hvis de beholdt hele arbeidsstyrken.
En uke senere avskjediget de alle sammen.
"Hvordan kan jeg se dem i øynene?" sa far. "Jeg har sviktet dem."
I kveld da hun snakket, lengtet jeg så fælt etter min far.
Hvor er vi? Vi later til å stoppe og starte hele tiden.
Akkurat nå reiser vi rundt Paris på Ceinture-jernbanen.
Vi må krype fram gjennom forstedene.
Jeg står nok over knivene og gaflene i kveld.
- Blir De svært skuffet? - Overhodet ikke.
Til Deres tjeneste, mademoiselle Grey.
Jeg skal se til at De får middag i kupeen, miss Van Aldin. Klokken 22?
Spille kort? Hør her nå, Corky.
- Du må komme til middagen. - Man har vel rett til å spille kort.
- Du ser ikke situasjonens alvor. - Det gjør jeg! Hva er det?
Er Katherine svært dårlig?
Hils at vi ønsker henne en god natt.
Jeg gir meg. Innsatsen begynner å bli litt for høy for Corker.
Men dere kan bare fortsette.
- Jeg tror herren har fått nok. - Del ut kortene.
Mais, je me demande, hvordan skal mr Kettering kunne betale?
Hvis han ikke raskt finner en bedre kombinasjon, selvsagt.
Del ut!
Miss Van Aldin?
Jeg sov ikke.
Vent!
- Kjære Lady Tamplin...! - Jeg er kvalm.
- Herregud, Katherine... - Hva har hendt med mademoiselle Grey?
Hun... Jeg bør ikke behøve å se så mye blod!
Mamma!
Unnskyld at De måtte vente. Jeg fant ikke kammen.
Kupé nummer sju!
- Miss Van Aldin, sir. - Men hvem kan se det? Hvem kan se det?
Fortell hva De ser, førstebetjent.
En flaske champagne, knust. Et speil, knust.
Pengeskapet er åpnet, men ikke med vold.
- Det som hang i halskjedet, er borte. - Ildhjertet.
Ansiktet hennes! Det er ikke noe. Hun er blitt slått så mange ganger.
Døden inntraff i løpet av de siste...ni timene?
Poirot forlot restaurantvognen klokken 22.
Han så madame Kettering få et brett av stewarden.
Klokken 4 om morgenen hørte han glass bli knust...
Og han så en mann som løp gjennom korridoren.
Renvoyezle garçon de cabine!
Jeg tror hun hadde en mann her.
- Hadde kvinnen en tjener? - En jomfru, men hun har reist.
- Savnede juveler, savnet jomfru. - Hun gitt av toget i Paris.
For å gi elskeren fri bane?
Kaffe... Hjernen fungerer ikke uten kaffe.
Feilen med utlandet er at det er fullt av utlendinger!
Beklager om jeg forstyrrer bønnen. Jeg ser etter en purk. Snakker du engelsk?
Ja, monsieur Kettering.
Hvem er det som ligger der? Herregud...!
Ruth... Min elskede Ruth...!
- Det er fryktelig. - Kjente De kvinnen?
Nei. Jeg mener... Nei, egentlig ikke.
Mademoiselle?
Nå trenger vi noe sterkt.
Nei, nei!
Førstebetjenten vil at alle passasjerene skal bli her.
Det kan han glemme. Vi er britiske statsborgere.
Står det ingenting i passet om at vi slipper mas med utenlandsk politi?
Non.
Herregud, så fryktelig.
Unna vei!
- Ruth! - Non, monsieur. Calmez-vous.
Kan De forklare hvorfor De gikk av toget i Paris, mademoiselle Mason?
Det er viktig at De er oppriktig.
Jeg kledde fruen til middag da det banket på døren.
Hun sa "vent"...men døren gikk opp, og det var mr Kettering.
Jeg gikk derfra og bestilte et bord til middagen.
Da jeg kom tilbake, var døren lukket.
Jeg hørte fruen snakke fransk med noen, og jeg tenkte:
"Hvem kan det være?" Mr Kettering snakker ikke fransk.
Så stakk hun hodet ut og sa: "Nye planer, Mason."
"Ta en taxi til George V. Jeg sender et telegram om hva du skal gjøre."
Jeg prøvde å ringe Dem, mr V, men de fant Dem ikke!
Ingen fare, Mason. Du gjorde ditt beste.
Takk, mademoiselle. Det var alt.
Jeg tror hun lyver.
Hun var faktisk der.
Jeg så henne på hotellet etter at De hadde lagt Dem. Det var absolutt henne.
Jeg burde ha hilst på, men jeg ønsket ikke selskap.
Toujours aussi raffinée et douce. Une femme bien élevée.
Velkommen, monsieur Kettering.
Fortsett. Men på engelsk, takk.
Hva tjener det til å skjule sannheten?
Jeg var på samme tog som min elskede.
Men jeg reiste på tredje klasse. Jeg skulle besøke hennes kupé.
- Din slimete kloakkrotte... - Kjærligheten er ikke skammelig.
Min elskede hadde ordnet med et bytte for å lette vårt rendezvous.
- Slike ting morer henne. - Kan jeg få avbryte litt?
Det er noe jeg har tenkt å gi deg, La Roche.
Ditt svin!
- Jeg kunne ha fått en blåveis! - Mine herrer! Vil dere sperres inne?
Hører De hvordan han snakker om min kone?
Du skal ikke få henne som død!
Død? I hvilken mening?
I den meningen at noen har moset ansiktet hennes med en hammer.
- Jeg trodde De etterforsket et tyveri. - Jaså, det trodde du?
- Din skurk. - Du ville stjålet din mors brystvorte.
Hvordan kunne jeg ha stjålet noe når vi festet hele kvelden?
Er det sant? Var dere sammen hele tiden?
Ja.
- Vi spilte kort med en idiot. - Corky Tamplin.
Bortsett fra i fem minutter, og det bør sies før Mason plaprer,-
- da jeg banket på hos Ruth og kranglet med henne.
Da må dere feire. Bestill champagne.
Monsieur Van Aldin har fortalt at Deres kone ikke skrev noe testamente.
De er to millioner pund rikere. Så mye har hennes far anslått.
Deres kone har ikke noe testamente, så pengene er Deres.
Je vous félicite.
Signora... Jeg skal fatte meg i korthet.
Det eneste jeg trenger å vite nå er hvilke av passasjerene De kjenner.
- Jeg kjenner ingen. - Så De kjenner ikke Derek Kettering?
- Jeg reiser alene og omgås ingen. - La Roche? Corky Tamplin?
Menn tror alltid at iherdighet vil gi dem det de ønsker.
Det er uverdig, og det fungerer ikke.
- Ruth Kettering? Katherine Grey? - Jeg lå til sengs hele natten.
Vil De ha det bekreftet, så avhør puten min. Kan jeg gå nå?
Foreløpig kan vi alle gå som vi vil. Unnskyld.
Tvert imot, det ville vært forferdelig ikke å bli avhørt.
Men hvorfor det? Vi løp ikke rundt og drepte ukjente kvinner.
Vi lå til sengs. Ikke du, du spilte kort med kameratene dine.
- Spilte De kort hele natten? - Det stemmer.
- Og der ble De? - Nei, det stemmer ikke.
For i Marseille løp De forbi Poirots vindu da toget skulle gå.
Akkurat. Jeg gikk av for å strekke på beina.
- Var det i Marseille? - Ja.
Jeg ville ikke lagt så stor vekt på mine opplysninger.
Alle vet at Corky har noen sider som er limt sammen!
Men det var i Marseille at mordet ble begått.
Helvete, jeg har dummet meg ut.
De har "dummet Dem ut" bare hvis De begikk mordet.
Og det er ikke Poirot, for øyeblikket...
...tilbøyelig til å tro.
- For et herlig hus, Rosamund. - Det er flott, på en shabby måte.
Vi er motbydelig lykkelige her!
Det er bare to regler i Villa Marguerite:
Dere skal trives, og dere skal ikke være sultne.
Kan jeg få låne telefonen? Jeg har én person til å avhøre.
Lukk opp, Corks! Mr P vil låne taletuten.
De visste at jeg ville snakke med Dem, likevel forsvant De.
Jeg var ute av meg. Jeg ber om unnskyldning. Hva vil De vite?
De fløy til Nice fra Paris. Hvorfor?
Det var en overraskelse. For min datter. Et øyeblikks innskytelse.
Jeg tok et fly fra Paris til Nice. De kan snakke med piloten!
Eller vil De si at jeg kan ha bestukket piloten?
Jeg kunne bestukket USAs president til å danse naken på Det hvite hus' trapp!
Jeg var ikke på toget, Poirot.
Kjære mr Van Aldin! Stakkars Dem!
Jeg forlanger at De blir over natten. De trenger selskap og avkobling.
Her i Villa Marguerite er alt som det skal være. De skal få se.
Syns det at jeg har på hofteholder?
- Ja. - Glimrende.
Festen begynner ikke før om en halvtime.
Du er som en liten valp, du. På plass! Jeg er sint på deg.
Hvorfor det? Har jeg glemt noe?
Gift i tre år. Det er linoleum, ikke sant?
- Bakelitt? - Hvor er presangen min?
- I lommen min. - Gi meg den.
Ta den selv, late tøyte!
Håper det er noe her, utenom det vanlige tullet.
Jeg elsker deg, Rosie.
Vær så god, Poirot.
Vi kaller det "oppjageren".
- Det gir "bly i pennen"... - Nei, nei...
Jeg må dele før jeg drikker opp alt selv.
Jeg anklager deg for å være min kone! Og jeg krever å bli kysset.
Bravo, Corky!
Han har kjøpt noe til mamma. Håper bare at det ikke var dyrt.
Hvis de mangler penger, kan vennskapet med mademoiselle Grey komme beleilig.
Det er jo derfor hun er her. Katherine forstår vel det?
Mamma er uforbederlig! Hun bare må lage sensasjon.
Undergangsfølelsen er tiltrekkende.
Men han kan jo også være drapsmann.
Men det er kanskje det som er tiltrekkende.
Herregud, hun har invitert ham også!
Mamma... Hun lar ikke et plagsomt, brutalt mord stoppe seg.
Lady Tamplin har ikke forandret seg.
Hun drev sykehus her under krigen, ga meg pleie da jeg fikk..."suveniren".
Så godt at vi er på tomannshånd, miss Grey. Jeg...
Jeg ville bare si...
Jeg vet ikke hva jeg ville si.
Et slags lite gjennomtenkt tilbud om å hjelpe til.
Men De er jo fullt kapabel til å...
Det er omtenksomt av Dem å tenke på meg etter det grusomme som hendte.
Herregud! Jeg ber så veldig om unnskyldning.
Jeg sa til mr V at jeg ikke kan servere.
Du har gjort oss en tjeneste. Nå slipper vi drikke sølevannet.
Ta deg av mr Van Aldin i stedet, det er mye viktigere.
Har dere sett at Lady Tamplin har invitert morderen?
- Hun er en omtenksom vertinne. - La Roche er ikke morderen.
Orden og metode... Det er Poirots våpen.
Jeg burde nok...
Ça commence... Klokken ringer, men for hvem?
- God aften, Mirelle. - At du våger å skjule det for meg!
Unnskyld, søster Rosalia, jeg vet at jeg sa klokken sju.
- Noen tok taxien min. - Ja, Deres representant.
- Han sa at De ville bli sen. - Min representant?
- Har De vært der inne? - Før Dem? Nei, det ville vært uhøflig.
Kom og hils på min kone.
Dolores Kay. Jeg kan ikke beskrive hvor vakker hun var.
Hvor elegant. Hun var aldri spesielt lykkelig.
Da Ruth ble født, prøvde hun å smugle henne til Argentina i en koffert.
- Det tok nesten livet av barnet. - Og De sendte henne hit?
Rosalia lovte å ringe hvis Ruth noensinne prøvde å kontakte Dolores.
Derfor fløy De til Nice. Deres datter hadde oppdaget at hennes mor levde.
- De ville fraråde henne å reise hit. - Fraråde henne, ikke slakte henne.
Allez, Jeanne! Viens!
Vi har ikke sakser, har vi vel? Så så, søster Dolores.
Mange takk.
De trodde vel ikke at hun er innlagt?
Dolores tilhører ledelsen. Hun er ikke ulykkelig her.
- Hun kom til meg. - Hvem da?
Ruth.
En drøm. Hun drømmer dagen lang.
Hun hadde med seg blomster.
Blomstene, madame... De har ikke drømt.
Det vi har, er et lik uten ansikt.
Tenk om datteren iscenesatte sin egen død-
- for å straffe papa eller slippe unna sin mann.
Jeg vet ikke... Begge deler, kanskje.
I så fall er hun morderen.
- Mademoiselle...! - Unnskyld meg, monsieur Poirot.
- Jeg havner vel ikke i fengsel? - Absolutt ikke, mademoiselle.
- Mason tror at hun husker noe. - Jeg har kommet på noe.
Hva er det De husker?
Jeg så hvem det var som var sammen med fruen.
Dette er svært viktig. Er De helt sikker?
Ja.
Jo da, det var ham...i kupeen.
- Det var mr Kettering. - Si til ham at han er pågrepet!
- Kan jeg få et øyeblikk... - Nei, Poirot!
Vi har et vitne som så Kettering i min datters kupé. Bur ham inne!
Har du en røyk, Poirot?
Noen å spare, om det er greit? Å spare til senere.
Hver gang vi møtes, lærer jeg noe nyttig.
Sett i gang, da. Jeg har mye å gjøre.
- De gikk til Deres kones kupé. - Ja, jeg fortalte Dem det.
For å stjele Ildhjertet.
Nei. Men De har fått opp koken, så fortsett.
Pengeskapet var ikke brutt opp. Hvem kunne kombinasjonen?
De trodde at Deres kone ville gi Dem den, men det mislyktes.
Så kom De tilbake, full og desperat. De tvang Deres kone til å åpne...
Og drepte henne fordi...? Mitt motiv begynner å bli rørete.
De mishandlet Deres kone til døde fordi hun avviste Deres tilnærmelser.
- Tror De det, kan vi ikke snakkes. - De kan snakke med meg.
Pussig nok tar De ikke helt feil.
Men det var La Roche som ville stjele Hjertet.
Det store pengeskapet var kjeppen i hjulet.
Han ble nødt til å tenke seg om. Heldigvis var jeg der.
Han tilbød seg å skrive av gjelden i bytte mot kombinasjonen.
Men jeg kunne ikke kombinasjonen.
Men har man begynt å telle kort, ser man mønster overalt.
De etser seg fast, om man vil det eller ei.
Og da kvelden gikk mot slutten, var det mønsteret min eneste ressurs.
En firer, en sekser, en nier, et ess og en sjuer.
Du er raka fant, gamle ørn. Hva tenkte du på?
Men La Roche kunne kombinasjonen. Hva var det som gikk galt?
Min kone var ikke i den erotiske tilstanden han hadde ventet seg.
Jeg ble som lammet.
Men han påpekte at det ikke ville ta seg godt ut for noen av oss.
At vi burde bli enige om at ingen av oss forlot kupeen.
Ifølge La Roche er han altså ikke gjerningsmannen!
Synd. Jeg ville ha lånt mye for å få se ham hengt.
Forlagt i madame Ketterings kupé.
Får Poirot fortelle en liten historie?
- Jeg avskyr oppdiktede historier. - Denne historien er sann.
Den handler om Rufus Van Aldin, en mann med autoritet,-
- vant til å få det han ønsker når han selv ønsker det.
Men han kan ikke ordne en skilsmisse for sin datter-
- uten beviser for at svigersønnen Derek Kettering er utro.
Han får vite at svigersønnen skal reise med toget.
Da gjør han noe svært usedvanlig.
Han sender sin elskerinne for å by seg fram for mr Kettering.
Gi meg fyr.
Quel cauchemar... Planen mislyktes. Kettering motstår hennes sjarm,-
- for han har en hemmelighet som ingen andre vet om.
- Han elsker sin kone. - C'est ça!
- Hvorfor gikk De inn i kupeen? - Av svakhet.
Jeg ville se tingene hennes.
Der fant De et brev angående monsieur Van Aldins kone.
Brevet gjorde Dem opprørt.
Men De bestemte Dem for selv å besøke kvinnen.
Jeg ville se hvordan det går med meg om jeg noensinne gifter meg med Rufus.
Hun var overbevist om at jeg var hennes datter.
Både fargeblind og gal.
Men det føltes grusomt å få henne ut av villfarelsen.
Hun har hatt det vanskelig nok.
- Det var snilt. - Jeg har vært snill hele mitt liv.
Stort sett mot menn i Deres alder.
Og se hvor det har ført meg. Jeg horer uten å få betalt.
Livet... Kraftig overvurdert, syns jeg.
Dette er gøy!
At du er her. Du bør komme tilbake når alt tullet er over.
Politiet... Mamma som prøver å lure deg for å få noen få pund.
Hun er moren min. Jeg kan si sannheten.
Jeg sier bare at du bør komme tilbake når det er mindre hektisk.
Ta med beundreren din.
Major Knighton.
Straks du kommer inn blir han helt forknytt.
Lenox... Ti stille.
Det er fordømt varmt i kveld.
Det var bedre.
Nei, nei, nei! Hjelp!
Hva er det med deg?! Tåler du ikke steken?
Så så, mademoiselle...
Sett deg.
Å... Det var spennende.
- Jeg beklager. - Det er ingen fare.
Jeg behøver ikke ligge til sengs. Jeg har det bra.
Kom inn.
Seks sukkerbiter. Motbydelig, selvsagt...
- Men det er godt for... De vet. - Takk.
Og...
Så fint.
Har De noen anelse om hvorfor miss Grey ble overfalt?
Hun har vel ingen forbindelse til mrs Kettering?
Det fins en grusom mulighet for...
...at morderen ikke mente å drepe madame Kettering.
Mener De at han var ute etter meg? Herregud...
Hvis han ikke visste at Ruth og jeg hadde byttet kupé...
Jeg kom til å tenke på noe.
Vi går ut fra at morderen gikk av i Nice.
Hvorfor kan han ikke ha forsvunnet før han kom hit?
Unnskyld meg, mademoiselle Grey. Au revoir, major Knighton.
Jeg er blitt overdrevent forsiktig. Mademoiselle Grey kan forklare.
Jeg forsto ikke Paris, men Paris var ikke mulig å forstå!
Det er et svært underlig fenomen-
- når ett faktum støtter et annet, men ingen av dem er fakta.
S'il vous plaît... Merci.
De må straks reise til Villa Marguerite.
C'est très urgent. Très urgent!
Tyveriet av Ildhjertet. Mordet på madame Ruth Kettering.
Mordforsøket på mademoiselle Katherine Grey. Alt dette-
- er et verk av en formidabel intelligens, og den er blant oss.
Signora Milesi... De er 40 år gammel.
Det er ikke urimelig om De vil at Van Aldin skal gifte seg med Dem.
De kan gi ham en arving.
Dette blir bare forlenget hvis dere avbryter!
Jeg vil fraråde det.
Likevel gjør han ikke noe slikt, for han har allerede en arvtagerske.
Sin datter, som han forguder.
- Jeg mangler ikke motiver. - Eller anledninger.
De gikk inn i kupeen og rotet gjennom Ruths eiendeler.
De hadde ønske og lidenskap til å begå en slik forbrytelse.
Et ça, c'estla vérité!
Ikke desto mindre... Det var ikke jeg som gjorde det.
Er du ferdig med damen? Har du lyst til å gå på en på din egen størrelse?
Deres datters oppførsel ydmyker Dem, eller hva?
Hennes katastrofale ekteskap, den latterlige forbindelsen med La Roche.
Det ville vært så enkelt for Dem å ta toget og straffe Deres datter-
- slik at de to kvinnene som sviktet dem,-
- Deres kone og Deres barn, aldri ville bli gjenforent.
Og å stjele Ildhjertet... For Dem betyr ikke dets verdi noen ting,-
- og så kaste det ut av vinduet for å skjule Deres barbariske forbrytelse.
Slutt å bable og fortell hvem som er det råtne egget!
Alle vet at det var jeg!
Hvordan kunne du da overfalle meg? Du var låst inne.
Det var ikke du, så ikke gjør deg til, og la monsieur Poirot snakke ferdig.
- Min tur. - Unnskyld, mademoiselle Grey.
Men De fortalte om Deres tragiske barndom.
Og om mannen hvis imperium drev Deres far i graven: Rufus Van Aldin.
Men han kan aldri lide som Dem,-
- for han har ingen far. Men han har en datter.
Nå er det nok! Vi verdsetter øvelsens demokratiske natur,-
- men miss Grey overfalt ikke seg selv.
Den ridderlige major Knighton, hvis lojalitet ikke har noen grenser.
Jeg pleier ikke å slakte mine arbeidsgivers ætlinger.
Hvis den minst trolige er skyldig, ligger De godt an.
Han var på hotellet i Paris.
Selvsagt. Selv Poirots hukommelse trenger å bli frisket opp.
Lady Tamplin, vår perfekte vertinne...
Dessverre har De økonomiske problemer.
Likviderte De gal kvinne? De ville vel drepe mademoiselle Grey?
Skulle hun dø utenlands, vil De arve hennes dødsbo.
Vrøvl! Og fordømt frekt!
Og Lenox, som skulle bli venn med mademoiselle Grey...
Vi er blakke.
Likevel reiser dere i en Pullman-vogn?
Regningen ligger på mitt skrivebord. Jeg kan ikke betale den.
Jeg ville be henne om en sjekk, ikke drepe henne for arvens skyld.
- Blir det vanskelig mellom oss nå? - Nei da.
Så godt. Du må ikke føle at du ikke kan komme tilbake.
Ça suffit!
Vær så snill å la være.
Monsieur Corky... kan De fortelle Poirot-
- hvordan denne kom i Deres besittelse?
Jeg gikk av for å ta en pipe. Jeg skulle til å gå på, da...
Den bare lå der i skinnegangen.
Hadde toget startet, ville den blitt knust, så jeg tok den opp.
- Og du ga den til meg. - Jeg syntes den var storartet!
Men selv du, i din uforgjengelige uskyld,-
- må ha lurt på hva den gjorde der.
Spurte du ikke deg selv om det? Jeg elsker deg, men du er håpløs.
Det er en forfalskning. Dette er ikke Ildhjertet, men en kopi.
Justement... Etterligningen.
Enfin, monsieur le comte...
Planen var å ta juvelen fra madame Kettering, ikke sant?
De skulle bytte den ut, og når det ble oppdaget, ville De være borte.
Det er bedre om Poirot avslører Dem som tyv og sjarlatan,-
- enn som morder.
Ikke si noe. La Poirot fortelle, det er enklere.
Da De hadde fått kombinasjonen av monsieur Kettering,-
- skyndte De Dem til hans kones kupé... med champagnen.
Og så flyktet De. De stoppet bare for å kaste forfalskningen.
Ikke desto mindre var det ekte Ildhjertet forsvunnet.
Hva hadde egentlig skjedd i kupeen?
La oss vie oss til de ikke-menneskelige elementene. De kan ikke forstille seg.
Den ødelagte speilet lå under matbrettet.
Brettet må altså ha kommet inn i kupeen etter mordet.
Men hvem bestilte da maten?
Ikke Ruth Kettering, men en som lot som hun var henne,-
- og bak henne lå Ruth allerede død og ansiktsløs på gulvet.
Vi ser menneskene rundt oss og tror vi vet hvem de er.
Men vi vet ingenting.
- Herregud! - Dette behøver jeg ikke å tåle!
Poirot var forbauset over tyvens og morderens styrke og frekkhet.
Den var to ganger det normale,-
- men Poirot forsto ikke hvor bokstavelig sant det var.
For denne morderen er ikke én person, men to,-
- som deler samme lidelse, samme sykdom.
Jeg snakker selvsagt om Ada Mason,-
- men også om den mannen som er hennes elsker.
Og denne mannen tror at han kan unnslippe Poirot. Men nei...
For han gjorde én liten feil, som en myriade av andre sprang ut fra.
Han ble forelsket. For hans kumpan var dette uutholdelig.
For sjalusi åpner, som så altfor ofte, døren for mord.
Så begynte historien om Ildhjertet å løse seg opp.
Poirot så et avisutklipp-
- om et juveltyveri som fant sted etter Den store krigen.
Det gjorde vondt, ikke sant, major Knighton?
Da De forlot Villa Marguerite i 1918 og tok med Dem lady Tamplins smykker,-
- ble beinet Deres leget fullstendig, men det fortalte De ingen.
De nyter nemlig andres malplasserte medlidenhet.
De sjarmerer monsieur Rufus Van Aldin,-
- Deres kumpan blir hans datters jomfru, et voilà!
Offeret er omringet.
Da toget kjørte rundt Paris gikk De på. Mason slapp Dem inn i kupeen.
- Hvem er det? - Det er meg, frue.
Hun hadde kombinasjonen. Hun kunne ha tatt juvelen,-
- men dere ville drepe, for det opphisset dere.
Volden opphørte ikke etter døden.
De, Knighton, ødela ansiktet så det ville bli tvil om identiteten.
Så forsvant De fra toget. I lommen hadde De Ildhjertet.
Da toget nærmet seg Gare de Lyon, banket stewarden på døren.
Ville madame spise middag? Nei.
Og jomfruen skulle gå av på neste stasjon.
Forkledningen var god.
Før han sammenlignet den myrdedes hår med parykken, ble selv Poirotlurt.
De forlot ikke toget på Gare de Lyon. Non, De gikk på igjen.
De gikk av først i Marseille for å ta imot brettet med mat først.
Men nå som det var gåttlang nok tid, kunne liket bli funnet.
Fakta!
Ada Mason bodde på George V den natten. Hvem sier det? Major Knighton.
Men ingen av dere var der. Dere var her, på Det blå toget.
Her drepte dere madame Ruth Kettering. Eller hva?
Monsieur Poirot...
Han holder noe mot halsen min. Et barberblad, tror jeg.
- Vi skal gå nå. - La dem gå. La dem gå!
Ikke la ham drepe meg...!
Ikke kom nærmere!
- Tilgir du meg? - Hva?!
Løp! Drep henne!
Drep henne!
For en knipe.
- Men jeg har vært med på verre. - Knighton!
La henne gå.
Den største juveltyven i manns minne, ja visst...
Men ikke vær en galning.
Skarpere enn en diamant... rødere enn blod.
- Monsieur Poirot. - Mademoiselle Grey.
Skal De reise fra Rivieraen?
Det er nok på tide. Toget går i ettermiddag.
Da går Poirot og pakker, så han kan bli med!
Jeg reiser ikke tilbake til London riktig ennå.
Det er underlig, men jeg liker å reise,-
- så jeg vil fortsette en stund.
Jeg reiser til Wien og tar Orientekspressen.
- De har vel kjørt den millioner ganger. - Ikke en eneste gang. Men det skal jeg.
De har vært svært vennlig.
De er en snill mann, en førsteklasses onkel.
Tekst: Kai Skagestein, NAViO www.undertext.com